Rainer Saks: infosõjas püsib Ukraina ja Venemaa vahel patiseis – Propastop
08.03.2024
Täiemahulise sõja teisel aastapäeval üritasid nii Venemaa kui Ukraina kommunikatsioonis initsiatiivi haarata. Kummal see paremini õnnestus?
Infosõjas on patiseis, sest mõlemad pooled on sunnitud rohkem tegelema sisekommunikastsiooniga. Teisalt sõda pikalt veninud ning uute algatustega on rahvusvahelisel infoväljal järjest raskem välja tulla.
Sisekommunikatsioon on mõlema poole jaoks praegu olulisem, sest Venemaa tegeleb presidendivalimistega ning Ukraina probleem on täiendava mobilisatsiooni korraldamine.
Gerassimovi doktriini kohaselt tuleb kontrollida vastase inforuumi, et sõjas edukas olla. Aga Venemaa president alustas sõda nii, et see tuli isegi Venemaal paljude inimeste jaoks üllatusena. Vene välismaal toiminud propagandasüsteem kukkus kokku, senised mõjutuskanalid ei toiminud. Riik sattus suure rahvusvahelise surve alla ning Venemaa prestiiž kukkus solgipange.
Sõja esimesel aastal ruulis Ukraina kommunikatsioonis täiega. Infosõjas oli Ukraina kõrghetk Prigožini mäss eelmisel suvel, kui Venemaa kaotas igasuguse rahvusvahelise usaldusväärsuse. Sinnamaani sõja teemal avalikke esinemisi vältinud Putin hakkas alates suvest 2023 isiklikult vene olulisimaks sõja-teemaliseks kõneisikuks.
Alates viimasest aastavahetusest suudavad venelased jälle sokutada lääne meediasse Ukrainat halvustavaid materjale, millest kõik ei ole päris valed. Ukrainal on strateegilises kommunikatsioonis initsiatiivi hoida järjest raskem, sest rindel pole ette näidata edulugusid.
Kui edukalt on Putin suutnud „presidendivalimiste“ kampaanias välja mängida Avdijivka vallutamise ning initsiatiivi hoidmise pea kogu rinde ulatuses?
Venemaa ei ole siiski suutnud taastada klassikalist kommunikatsioonivõimet. Putin rääkis aastavahetusel olukorrast Avdijivka kirjeldades edasiliikumist maja maja haaval. Selline edu on naeruväärselt väike olukorras, kus algul taheti ära võtta Odessat ja Kiievit.
Venemaal ei ole praegu suurt sõjavaimustust, kuigi tehakse palju patriootilist šõud ning see ei ole võimu jaoks hea märk. Venemaa võimud on võtnud suure riski, sest võim võib oma inimeste jaoks naeruväärseks muutuda, kui ületatakse usaldusväärsuse piir. Kord juba kaotatud usaldust enam tagasi ei võida – nagu juhtus N Liidu sõjaga Afganistanis, mil inimesed said ühel hetkel aru, et selles sõjas saadakse peksa.
Sinu hinnangul oli president Putini äsjane kõne Föderatsiooni Nõukogu ees oodatust nõrgem. Lisaks varjutas tema suurt „valimiste-eelset“ ülesastumist Aleksei Navalnõi surm ja matused. Kas Kreml suudab sel taustal tagada valimistelt soovitud tulemuse?
Valimised ei kujuta võimudele kindlasti ohtu. Ukraina proovib vene võime diskrediteerida sõjaliste rünnakutega, aga seni pole see õnnestunud.
Kremli jaoks on ohtlik see, kui valimised muutuvad tavainimese jaoks äratuntavalt farsiks. Just sel põhjusel lavastati eelmiste valimiste ajal intriige, et motiveerida inimestel üldse välja tulema. Kui tänavu öeldakse inimestele, et hääletamas käis 85%, aga keegi ei tea kedagi, kes oleks valimas käinud, siis see  on riskantne. Kuigi selline risk ei realiseeru kindlasti kiire võimuvahetusega.
Kas Julia Navalnajal on eeldusi tõusta Putini-vastaste venelaste eestkõnelejaks?
Inimlikud eeldused on Julia Navalnajal selleks olemas, aga tema olukord on lootusetu, sest eksiilis olles ei ole võimalik Venemaa liidriks kujuneda. Lääne poliitikutel on mugav Navalnajaga kohtuda ja lääne ajakirjandusel temast rääkida. Nagu oli mugav seda teha Valgevene opositsiooniliidri abikaasa Svjatlana Tsihhanovskajaga. Aga Julia Navalnajast ei kujune figuuri, kelle abil oleks võimalik mõjutada Venemaal toimuvat.
Kui tõsiseks pead sa Venemaa infooperatsiooni „Maidan 3“, mille eest on viimasel ajal jõuliselt oma partnereid hoiatanud Ukraina võimud? Väidetava infooperatsiooni eesmärk on takistada uut mobilisatsiooni ning valeinfo abil veenda lääne partnereid Ukraina suutmatuses sõda võita.
„Maidan 3“ kohta on teinud avalikke ettekandeid Ukraina sõjaväeluure, aga ma ei tea ühtegi teist allikat, mis seda kinnitab. Jään võlgu otsese vastuse küsimusele, kas selline suur ühtne plaan eksisteerib?
Samas on Venema selgelt käivitanud ettevalmistused suuremaks Ukraina ja Moldova vastaseks mõjutusoperatsiooniks lääne meedias. Ukraina üritab „Maidan 3“ kohta ennetavat infot avaldades nullida tulevasi venelaste inforünnakuid.
Sõja tõttu ei toimu Ukrainas kevadel presidendivalimisi, aga Venemaal „valimised“ toimuvad. Kui pidevalt maailma meedias vinguda, et Ukraina presidendil puudub legitiimsus, siis võib see mõjuma hakata.
Ukraina siseriiklikult suurim poliitiline ja kommunikatsiooniprobleem on täiendava mobilisatsiooni veniv ettevalmistamine. Miks on seda oma rahvale nii ebakindlalt esitletud?
Täiendava mobilisatsiooni korraldamine, millest hakati rääkima eelmise aasta lõpus, on tõesti esimene tõsine probleem Ukraina võimustruktuurides kahe aasta vältel. Ma ei oska seda seletada.
Tõenäoliselt loodeti mullu sõda kiirema lõpuni viia. President Volodõmõr Zelenskõi lootis, et sellisel kujul pole mobilisatsiooni vaja teha hakata. Ukrainal pole probleemi, et kaitseväes hakkavad inimesed otsa saama. Mure on see, et kui liiga suur osa meestest on püssi all, siis tõusevad riigi rahalised kulud hüppeliselt ja kannatab majanduse toimimine.
Pärast ülipopulaarse relvajõudude ülemjuhataja Valeri Zalužnõi ametist vabastamist veebruari alguses vastandati teda nii Ukraina avalikkuses kui maailma meedias järeltulijale Oleksandr Sõrskõile. Kas Sõrskõi on suutnud tagada endale ukrainlaste usalduse ja kaitseväelaste respekti?
Seda me näeme mõne kuu pärast. Praegu Sõrskõil tõsiseid probleeme pole, Ukraina armee on hakanud pärast juhivahetust paremini toimima. Võibolla aitavad sellele kaasa mingid Sõrskõi tehtud muudatused, aga võibolla on ukrainlased saanud juurde laskemoona või mingit uut varustust.
Selge on see, et kuulujutud Sõrskõi kohta, mida lääne meedia vahendusel levitati laiemalt, ei tulnud Ukrainas mitte kellelegi kasuks.
Usun, et Sõrskõi ei lase ennast neist juttudest häirida. Ta on praktiline ohvitser, kes on tugev sõjaliste operatsioonide korraldamises. Näib, et kriitika tema vastu on Ukrainas vaibunud.
Hiina Rahvavabariik saatis märtsi algusest eriesindaja külastama rahuläbirääkimiste algatamiseks Venemaad, Ukrainat ja mitmeid EL liikmesriike. Mida üritab Hiina selle PR-turneega saavutada?
Hiina üritab Venemaad diplomaatilisest isolatsioonist välja aidata ning pärssida toetust Ukraina tehtud rahualgatusele. Arvan, et sõja alguses oli Hiina toetus Venemaale kõhklevam kui praegu. Sanktsioonide tõttu ei saa Hiina Venemaad toetada nii jõuliselt kui tahaks, aga kasvanud on just mõjutuslik toetus.
Hiinat häirib mõte, et Venemaa võib sõja kaotada. Hiina oskab läänest paremini hinnata seda, kuidas üha pikenev sõda kurnab Venemaa välja ning Venemaa sõjalise võimsuse taastamine muutub järjest keerulisemaks. Hiina ei soovi Venemaa nõrgenemist, sest üksi ei suuda ta pakkuda vastukaalu USAle.
Strateegilises kommunikatsioonis maksavad teod rohkem kui soojad sõnad. Mida näitab see, et USA abipakett Ukrainale toppab juba kuid?
USA  sisepoliitika on praegu sellises olukorras, et riik ei ole suuteline teostama mitte mingisugust välis- ja julgeolekupoliitikat. Seda on näha nii Ukrainas kui Lähis-Idas.
USA ei saa enam pikalt olla maailma liider, kui iga kolme aasta tagant blokeerib algav presidendivalimiste kampaania kogu riigi strateegilise tegevuse. Obstruktsiooniga tegelejatel puudub USAs ka agenda, mida nad tahavad teostada, välis- ja julgeolekupoliitiliste huvide arvelt taotlevad nad lihtsalt destruktiivseid eesmärke. Nii kaotab USA oma rahvusvahelise positsiooni.
Kas Prantsusmaa presidendi Emmanuel Macroni hüplik jutt võimalusest viia Ukrainasse liitlaste väed mõjus kokkuvõttes Ukrainale pigem hästi või halvasti?
Macroni mõttekäik oli väga hea, aga ta oleks pidanud selle kõigepealt liitlastega kokku leppima ja korralikult välja mängima. Sellisel juhul oleks see hästi töötanud. Õige oli Macroni mõte, et ei tohi välistada ühtki võimalust Ukraina toetamiseks, ka liitlasvägede saatmist Ukrainasse.
Venemaa tuleb panna tugevama diplomaatilise ja infosõja surve alla. Hädasti on vaja Venemaa suuremat survestamist, mitte tingimata NATO vägede sisseviimist.
Kahjuks puudub Euroopa Liidul ühine Ukraina-strateegia. Praeguses olukorras on tohutu nõrkus see, et USA pole tavapärases strateegilise liidri rollis. Katastroofi küll ei ole – Euroopa Liit on kokku pannud tõhusad abipaketid, aga puudu just initsiatiivist.
Fotod on pärit loos viidatud allikatest ja erakogust.