Narratiiviröntgen: Russkii Mir siseriiklikuks kasutamiseks – Propastop
27.05.2023
Detsembri alguses helises Inglismaal elava vene menukirjaniku Boriss Akunini telefon. Kirjanik, kelle teoseid on isegi eesti keeles avaldatud üle 20, hakkas enda arvates vestlema Ukraina presidenti Volodõmõr Zelenskit esindava endise kultuuriministri Aleksandr Tkatšenkoga.
Paraku avaldasid selle telefonivestluses sisu mõne päeva pärast vene tuntud tüngakõnede tegijad Vovan ja Lexus.
„Vestluses tüngakõne tegijatega polnud kirjanik tagasihoidlik – näiteks teatas ta, et ei mõista hukka põhimõtet „hea venelane on surnud venelane“ ning suhtub mõistvalt Ukraina droonirünnakutesse vene linnade pihta,“ kirjutas üks Venemaa popimaid ajalehti Argumentõ i Faktõ.
Selle peale puhkes Venemaal isamaaline pahameeletorm. Meenutati, et tegelikult on Akunin pseudonüüm, vene keeles loova kirjaniku kodanikunimi on Grigol Tšhartišvili ning ta ju polegi päris venelane. Rõhutati, et juba pärast 2014. aastat kolis kirjanik vabasse maailma, kus ta elab Venemaal müüdud detektiivromaanide ning ajalooraamatute arvelt nii hästi, et omab mitmeid maju. Poliitikute ja Kremli-meelsete ühiskonnategelaste seas puhkes võistlus, kes nõuab kodumaa reetur Akuninile karmimat karistust. Kiiresti lõpetati Venemaal tema teoste müük ning seejärel algatati Akunini vastu kriminaalasi.
Akunin pole lihtsalt kirjanik, vaid kümnete miljonite vene kriminullide ja ajalooliste romaanide lugejate lemmik. Ilma liialdamata võib Akunini loodud detektiiv Erast Fandorini kuju võrrelda Sherlock Holmesi tähendusega inglise kultuuriruumis.
Venelaste ühe armastatuima kirjaniku saatus on ainult üks näide sellest, kuidas Vladimir Putini režiim pärast täiemahulise sõja algust hävitab vene kultuuriruumi. Kuigi sõja ametlik eesmärk on Russkii Miri ehk Vene maailma kaitsmine ning jõuline laiendamine.
President Vladimir Putin õigustas sõda Ukraina vastu muuhulgas sooviga kaitsta ja laiendada Russkii Mir ehk vene maailma. Ent juba aprillis tõi Narratiiviröntgen välja: „Lisaks välismaal elavatele venelastele on vene maailma narratiiv aja jooksul üha olulisemaks Kremli tööriistaks muutunud ka siseriiklikult.“
Õnneks vähenes erinevalt Putini välja hüütud eesmärgist Russkii Miri mõju pärast 24. veebruari 2022 järsult põhjusel, et pealt 40 miljoni elanikuga Ukrainas lõppes vene keele kasutamine ning vene kultuuri tarbimine. Olulises mahus kahanes agressorriigi kultuuri tarbimine samal moel muudes Euroopa riikides.
Ajapikku koguneb üha rohkem näiteid, et agressiivne Russkii Miri jutlustamine ning sellega kaasnev tsensuur laastab kõige valusamalt vene kultuuri ennast. Avaliku arvamust uuriva Levada Keskuse küsitlused näitasid kogu eelmisel aasta vältel, et venelaste enamikku Ukraina sõda ei huvita. Mullu detsembris tehtud küsitluse kohaselt on sõjasündmused, isegi Ukraina otsesed rünnakud Venemaa territooriumil, venelaste enamuse jaoks kolmandajärgulised sündmused.
Ent tegelikkuses tajuvad kõik venelased sõja kaasmõjusid oma kultuuritarbimises, sest järjest kaovad eetrist tavaliste inimeste lemmikartistid. Nii kõrg- kui popkultuuri tasemel. Neist ilmselt tuntuimad on läbi aegade Venemaa menukaim laulja Alla Pugatšova ning tema abikaasa, riigi viimaste kümnendite menukaim telekoomik Maksim Galkin.
Kui mõnda aega Iisraelis elanud Pugatšova mullu novembri alguses Venemaale naases, tabas teda pealekaebuste laine. See on üks Venemaale omane sõja-ajastu nähtus: kaaskodanike pealekaebused, mis on hästi tuntud nõukogude minevikust, eriti Stalini terrori päevilt. Diivale heideti ette kodumaa reetmist, milleks lisaks kodumaalt lahkumisele andsid alust tema abikaasa Galkini selgelt sõjavastased seisukohad.
Tulemuseks oli see, et vaid paari päeva pärast lahkus pop-diiva taas Venemaalt. Loomulikult ei kõla Venemaal enam tema muusika, nagu ka selliste rockstaaride Andrei Makarevitsi, Juri Ševtšuki, Zemfira ja paljude teiste muusika. Seda põhjusel, et need popiidolid on sõja ja Putini režiimi vastu. Seetõttu on nad välja arvatud play-listidest ning ilma jäetud autoritasudest.
Ent kui tavalised venelased võivad mööda vaadata Ukraina rünnakutest Krimmis või Belgorodis, siis oma popiidolite vaikimist nad lihtsalt peavad märkama.
Vene rockimuusika ajaloos ühe olulisema bändi Mašina Vremeni juhilt Andrei Makarevitšil mullu sügisel: kus sa annad oma järgmise kontserdi – kas Venemaal või Ukrainas?
Makarevitš vastas pärast mõningast mõttepausi: „Millegipärast tundub, et Ukrainas. Sõja lõpu puhul.“
Levada Keskus küsis mullu detsembris venelastelt ka seda, kes on nende arvates riigi parimad mees- ja naislaulja. Pika puuga juhtis seda nimekirja Kremli ööbik Šaman, keda nimetas 20% küsitletutest. Teised popstaarid Polina Gagarina, Filipp Kirkorov, Nikolai Baskov, Anna Asti kogusid küsitluses 3-6% toetajaid.
Tema tuntuim pala, sõjakast patriotismist nõretav „Я РУССКИЙ“ (Olen venelane) “ on muutunud Ukraina-vastase sõja ja suur-veneliku imperialismi sümbollauluks.
Seda üürgasid mullu suvel ühiselt laulda tuhandete vene kesk- ja kõrgkoolide lõpetajad ning seda võimendati lugematutes ühismeedia postitustes. Seda laulu ning kogu Šamani ja temalaadsete kroonu lemmikartistide loomingut kasutatakse „vene suurvõimu“ ülistamiseks.
„Venelased samastavad end Venemaa kui „suurvõimuga“ kõige rohkem just sõjaliste kampaaniate ajal, mil järsult suureneb propaganda osakaal ning suureneb kättemaksuiha ja soov domineerida post-sovetlikus ruumis,“ analüüsis seda nähtust Levada Keskuse sotsioloog Lev Gudkov, viidates Tšetšeenia sõdadele, Gruusia ja Ukraina ründamisele.
Gudkovi hinnangul ei õnnestu propagandistidel siiski täielikult venelasi veenda, et sõjaliselt võimsas ja hirmutavas riigis on parem elada kui oma kodanikele majandusliku heaolu tagavas riigis. „Riikliku suuruseihaluse eest, mis taotleb sõjalist üleolekut ning võimet teisi riike ähvardada, on nõus maksma vaid väike vähemus,“ kirjutas Gudkov Levada Keskuse aastakümnete pikkustele küsitlustele tuginedes. „Keskmiselt eelistab viimase 25 aasta vältel 76% küsitletutest, et „vene riigi jõupingutused oleksid suunatud oma kodanike kõrge elujärje saavutamisele“, ning ainult 16% eelistab „Venemaa sõjalise võimsuse arendamist“.
Majanduslikku heaolu on Putini režiimil sõjast hoolimata õnnestunud säilitada Moskvas, Peterburis ja teistes suurlinnades. Mujal Venemaal üritatakse rahulolu säilitada kõikvõimalike riiklike toetuste suurendamisega, mille kõrghetk ongi märtsis toimuvate presidendivalimiste eelne aeg.
Kultuuriväljal üritatakse Putini eesmärke saavutada kaheti: esiteks kultuuriürituse ja kultuuritegijaid propaganda tegemiseks kinni makstes ning teiseks järjest jõulisemat tsensuuri kehtestades.
Üha rohkem hakkab Venemaa kultuuriruumis toimuv meenutama nõukogude aega, kus välismaale pagenus kultuuri suurkujud vaikiti maha. Juba aastaid elavad välismaal need vene suurkirjanikud, kel on midagi öelda ka vaba maailma lugejatele: Ljudmila Ulitskaja, Mihhail Šiškin, Vladimir Sorokin ja teised. Nende kirjanike loomingut on palju tõlgitud ka eesti keelde. Seda põhjusel, et neil, nagu varem nõukogude võimude poolt vaenatud Mihhail Bulgakovil, Boriss Paternakil, Jossif Brodskil ja teistel on maailmale midagi öelda.
Pärast täiemahulise sõja puhkemist on vene filmid maailmast ära lõigatud. 17. jaanuaril Tallinnas vene kinost rääkiv/äsja Tallinnas vene kino olukorda kirjeldanud kriitik Anton Dolini sõnul ei ole võimalik häid filme ilma riigi toetuseta toota.
Ent riigitoetust pälvivad vaid „õige“ sisuga filmid. Ja isegi kui riigi toetusel õnnestub teha hea film, siis tähendab Venemaa kultuuriministeeriumi logo selle tiitrites, et ükski mainekas rahvusvaheline filmifestival seda oma programmi ei võta.
„Toimib nii tsensuur kui enesetsensuur,“ rääkis Dolin. „Filmidest võetakse välja roppusi, udustatakse paljastatud kehi, Igaks juhuks võetakse välja stseene, mis võivad tsensuuri ärritada.“
Tarkovski õpilane režissöör Aleksandr Sokurov sai maailmas kuulsaks hoolimata nõukogude tsensuurist juba 1980-aastatel. Sellest ajast saadik on nüüdseks 72-aastane mees vene filmi suurkuju.
Mullu esines Sokurov Ukraina sõja-vastase seisukohtadega ja kritiseeris Kremlit. Karistuseks kaotas ta töö õppejõuna ning ära keelati tema eksperimentaalne film „Muinaslugu“ näitamine (Kehva kvaliteediga saab seda teost, mille tegelased on Põrgus olevad Stalin, Mussolini, Hitler ja Churchill vaadata Youtube`s.)
Intervjuus venelaste seas väga populaarsele suunamudijale Ksenia Sobtškile võrdles Sokurov elu praegusel ja nõukogude aegsel Venemaal. Ta ei vastanud otsesõnu küsimusele, kas ta kardab vahistamist.
„Nõukogude ajal oli kõik keelatud, mitte ainult minu tegevus,“ rääkis Sokurov. „Riik oli (19. sajandi teisitimõtleja) Radištsevi vastu, (kirjanik) Saltõkov-Štšedrini, (helilooja) Šostakovitši, (kirjanik) Solženitsõni, (helilooja) Prokofjevi, riik oli kogu aeg kõigi vastu. Kogu aeg tundus riigile maniakaalselt vaenlasena kirjanik, helilooja, režissöör. See oli hullumeelsus! Selle asemel, et luua rahvusliku kultuuri abil riik nagu seda kultuuri kaitsev looduskaitseala, valitses nürimeelsus, nürimeelsus, nürimeelsus ja agressioon!“
Sokurov kirjeldas küll nõukogude aega, aga üle miljoni seda intervjuud vaadanud inimest said aru, et kirjeldus kehtib ka Putini režiimi kohta.
Vastupidiselt lubatud vene maailma laiendamisele suretab Putini režiim elujõulist vene kultuuri, mis on andnud maailmale andekaid kirjanikke, heliloojaid ja režissööre. Selle asemel nüristab režiim oma rahvast massiivse propagandaga.
Ühest küljest on see hea, sest vähendab Venemaa pehmet mõju väljaspool riigi piire. Aga teisalt on see ohtlik, sest nüristunud rahvast on lihtsam ässitada Vene impeeriumit laiendama.
Ehk nagu Röntgeninarratiiv juba aprillis tõdes: „Vene maailma ühised väärtused, ühine usk ja eelkõige ühine juht võimaldab neid end venelastena defineerivaid inimesi Kremli poolt edukalt mobiliseerida ning ühiste eesmärkide täitmisele suunata.“
Kasutatud pildid on kuvatõmmised viidatud lehekülgedelt. Infograafika on loodud Propastopi toimetuse poolt.